bjergene kalder
himlen kalder
noget venter på dig i det fjerne
blodet skinner som flammer
indsigten om hvorfor man er til er opnået
løb! løb!
forvandl dig til vinden og løb
gør det bedre end du gjorde det i går
kæmp mod det der er større end dig selv
det er ganske vist
ungdommen er en faldende stjerne
der aldrig brænder ud
Silver er ude sammen med de jægere, som blev overfaldet af en bjørn.
Hans instinkter vækkes, og han tøver ikke med at angribe.
Det var bare ikke Akakabuto, men en af hans unger.
Akakabuto var i færd med at bygge en fæstning i bjergpasset.
På vejen hjem redder Silver Daisuke, som er faldet ned i en slugt.
Det styrkede venskabets bånd mellem Silver og Daisuke endnu mere.
Ved at sætte sit eget liv på spil fik Silver en ven for livet.
Akakabuto. Den største udfordring.
Hop. Hop så, Silver.
Silver, hop nu!
Farfar?
Farfar, er du vågen?
Daisuke, hvor er jeg?
- På Hidetoshis sygehus. - Hidetoshi?
Er du vågen nu?
Hvorfor ligger jeg hos dig, Hidetoshi?
Du faldt om, mens du trænede med Silver.
Hvis ikke Silver havde gøet, ville du have været ilde stedt.
- Du må nok blive her et stykke tid. - Skulle du ikke tilbage til Tokyo?
Jeg kan jo ikke lade Akakabuto gå frit omkring.
- Jeg skal nok klare Akakabuto. - Farfar!
Næste gang er måske din sidste chance.
Jeg beordrer dig til at hvile dig.
- Fandens også! - Farfar, tag det roligt.
Jeg tager mig af Silver. Du behøver ikke at være urolig.
Vi ses, John!
Kom, Silver!
Silver!
Doktor Hidetoshi.
Hvad laver han?
- Utroligt. - Daisuke.
Man skal ikke kimse ad bue og pil.
Den slår nemt den gamles gevær.
Farfars gevær? Det lyder utroligt.
Spænd den.
- Den er så stram! - Træk til.
Det er en jagtbue.
Den er kraftigere end japanske buer. Og den er farligere end noget gevær.
At spænde den kræver teknik, men frem for alt styrke.
Styrke nok til at besejre buestrengen.
På kort afstand dræber den let en bjørn.
Den går lige igennem.
Men en bue kan vel ikke være mægtigere end et skydevåben.
Nu skal jeg vise dig noget.
Den tiger skød jeg i Kina.
Se billedet af hjorten.
Pilen gik lige igennem og borede sig ind i stenen bagved.
Utroligt.
- Har du nedlagt alle dem her? - Det var John og jeg i fællesskab.
Jagtmetoderne ændres i tidens løb.
Det vigtigste er at have en god makker.
Makker?
Den gamle gubbe kan ikke jage bjørne længere.
Ikke engang når han bliver udskrevet fra sygehuset.
Tror du ikke, farfar kan jage bjørne mere?
Tror du, farfar er...
Silver, hvad skal vi gøre?
Så får vi måske aldrig hævn over Akakabuto.
Hvad siger du, Silver?
Hvor skal du hen?
Prøver du at sige, at jeg skal spænde den her?
Silver mener det. Han vil have, at vi to skal jage Akakabuto.
Selvfølgelig. Fra og med i dag er jeg din makker.
- Mere! - Du er blevet så underlig.
Du har godt nok forandret dig.
Han er jo i voksealderen. 3-4 risskåle er vel ingen sag.
Otte!
Otte skåle? Du bliver da syg!
- Hvad er nu det? - Det er Silver. Tak for mad!
Silver, kom nu!
Foråret kommer sent. I maj smelter sneen, så bjergene viser sig.
Det var også på den årstid, Akakabutos unger kom ud af deres hi.
Halvanden måned.
Tænk, at han har kunnet træne så længe.
Hvad var det?
- Daisuke! - Så du det?
Jeg klarede det.
Det må jeg fortælle farfar. Så bliver han glad.
Farfar!
Silver, hvor har du været? Det er tid til at gå på bjørnejagt.
Farfar!
Hent doktor Hidetoshi!
Silver vidste, at Gohei var i fare.
Han spurtede mod Hidetoshis sygehus.
Han løb lige så hurtigt som et stjerneskud.
Han fløj over hustagene. Hans nedarvede styrke og smidighed -
- var gennem Daisukes træning nået ud over alle grænser.
Daisuke var blevet stærk. -
- og Silver var blevet en robust hund.
Bare rolig. Man kan da heller ikke lade den gamling være alene.
Bjørn. Akakabuto.
Daisuke, jeg våger hos ham i nat. Gå bare hjem nu.
I morgen!
Silver, vi har en høne at plukke med Akakabuto!
Den er skyllet væk.
Det er det samme hvert år.
Vi må krydse floden længere oppe ad strømmen.
Så du det? De der unger havde rød ryg.
Husk på, hvor de gik hen.
Det er garanteret Akakabutos.
Ko m så , Silver
Doktor Hidetoshi, jeg er ked af, at jeg tog buen uden at spørge om lov.
Her kan vi komme over. Kom, Silver.
Hestene blev angrebet af en kæmpestor bjørn.
Broen er blevet skyllet væk.
Her kommer vi aldrig over.
Vi kan gøre det længere oppe ad floden.
Det er ikke nødvendigt.
John.
Hop over floden.
Bind det rundt om træet.
Nå, en tovbane.
Bjørneekskrementer. De er friske.
Silver, vent!
Vi har ikke så travlt. Lad os spise først.
Vi er på Akakabutos territorium.
Jeg bliver helt blød i knæene.
Pokkers ballademagere.
Jeg kan ikke spise nu. Vil du have det?
Vær stille!
Daisuke ville ikke slå den ihjel.
Men pilen gennemborede kragens krop.
Han havde for første gang i sit liv slået et levende væsen ihjel.
Skam og anger blandede sig med forundring over jagtbuens styrke.
Det fik noget inde i Daisuke til at løsne sig.
Silver, nu går vi.
Vi må søge ly for regnen.
Vi bliver jo gennemblødt!
Den hule dér passer fint.
Hvad er der?
Gå væk derfra!
Tilbage!
Sikke en kæmpebjørn .
Vi har ikke en chance.
Silver ...
Nej, du bliver slået ihjel!
Silvers instinkt som bjørnehund forhindrede ham i at blive bange.
Bliver man først bange, er man død. Silver angreb uden at tøve.
- Lynet slog ned lige i nærheden. - Deroppe ved toppen!
Vi kan ikke bruge geværene, før det holder op med at lyne.
Hvad er det?
Bjørne, der lige er vågnet op fra deres vinterhi, har ikke meget føde.
De må nøjes med rødder, bær og småkryb.
Men det var ikke nok for Akakabutos unger. De kastede sig over kvæget.
- Pokkers! Han så os. Løb! - Vent!
Hold afstand. Under 600 meter. Er det forstået. John?
Løb!
Hvad skal jeg gøre?
Silver bad Daisuke om at dække ham .
Han angreb bjørnen, fordi han stolede på Daisuke.
Men Daisuke var rædselsslagen og kunne ikke bruge buen.
Der var grænser for, hvad Silver orkede.
Nu måtte der ske noget.
Silver indså, at han stirrede døden lige i øjnene.
hvis man lader månens lys
skylle blidt over en
så vil smerten forsvinde
den rinder bort
for den der lever så godt han kan i dag
vil sikkert få en bedre morgendag
i morgen, lad os løbe på ny
i morgen, lad os stråle stærkt